LETIŠTĚ TULLAMARINE MELBOURNE, AU
JAKO ASPIRUJÍCÍ KULTURISTA, JENŽ PRACOVAL V OBCHODĚ S DOPLŇKY VÝŽIVY,
BYL CALUM VON MOGER OSLOVEN ČLOVĚKEM, KTERÝ S NÍM CHTĚL NATOČIT
VIDEO NA YOUTUBE.
VIDEO SE STALO PŘES NOC SENZACÍ.
ZÍSKALO MILIÓNY ZHLÉDNUTÍ A PROMĚNILO NEZNÁMÉHO 23LETÉHO MUŽE
V JEDNOHO Z NEJVĚTŠÍCH INFLUENCERŮ VE SVĚTĚ FITNESS
Opakuji, do letu JG678 nastupují cestující bránou 942. Děkuji.
CALUM STRÁVIL POSLEDNÍCH ŠEST LET BUDOVÁNÍM SVÉHO JMÉNA A ZNAČKY.
ZAČÍNÁ SVOU KARIÉRU JAKO HEREC V HOLLYWOODU.
Cože?
Signalizace pásů je zhasnutá a můžete se volně pohybovat v kabině.
Vole, no do prdele!
Kurva, je obrovskej, kámo!
Myslím, že je Calum velmi autentický.
I přes ten veškerý zájem a slávu... Nikdy mu to nestouplo do hlavy.
Vždy byl velmi pokorný.
- Musíme udělat přední dvojitou pózu, ok? - Jo. Ukaž je, kámo.
No do prdele!
Co to, sakra...
Jsi nejlepší, Calume!
Zbožňuju tě, Calume.
Doufám, že jednou budu vypadat jako ty!
Tým von Moger!
To je...
Je bezpečný skočit, že jo?
- Nedělej to. - Co nemám dělat?
- Narazíš na dno. - Umřeš.
Nedívej se.
- Prý jsi přivedl kamaráda. - Jo. Můj kamarád Chris.
- Novej kamarád. - Jak jde pumpování?
Jako se píše na tom triku?
Špinavý. Hodně špinavý.
Jestli ne, tak půjdu ven, naberu špínu a zamažu se, aby to špinavě vypadalo.
Tak jaký je plán?
Vlastně ani nevím.
Slýcháte o bláznivém Calumovi a jeho dobrodružstvích
a jako první po mně chtěl zvednout 180 kilo nebo tak.
Vždy chci vyzkoušet něco nového, takže tam naložíme kotouče a uvidíme.
Věříš si?
- Jo. - To neznělo moc sebejistě.
Věříš si?
- Jo. - Jo.
Nic to není. Prubneme to.
Zvedneme to nahoru
a půjdeme na raz, dva tři.
- Raz, dva, a na tři zvedáme. - Na tři.
- Můžeme? Raz, dva. - Jo.
- Dobře. Dobrou oporu zad. - Jo.
Raz, dva, tři.
Ještě jednou.
Raz, dva...
- Cítils to? - Ne. Dobrý?
- Jsi dobrej? - Ne.
Zranění krále.
Tak zatím. Měj se bicepse.
Jo, to je konec.
- Potřebuješ led? - Jo, bylo to jako křupnutí.
Znělo to jako křupnutí. A škublo tam. Bolí to až sem.
Ne, bolí to.
CESTA K LÉKAŘI POTVRDILA CALUMOVY OBAVY.
JEHO BICEPS BYL PŘETRŽENÝ A BYLA NUTNÁ OPERACE.
O ROK POZDĚJI
Připraveni?
- Jo. - Jo.
Calume, kolik myslíš, že jsi díky tvým zraněním celkově ztratil?
Bylo to asi tak 18, 23 kilo... svalů.
Jo.
CALUMŮV DŮM JIŽNÍ KALIFORNIE
92,5 KG
Tenhle rok byl nejnáročnější a nejtěžší.
Měl jsem ta hrozná zranění,
dům, požáry.
Spousta věci věcí, které se mě snažily rozhodit a srazit mě k zemi, ale ...
ale...
buď tě to zlomí, nebo tě to posílí.
Jo.
ZÁŘÍ 2017 MĚSÍC PŘED PŘETRŽENÍM BICEPSU
LOS ANGELES, KALIFORNIE
2016 - 1. MÍSTO
BIGGER NAPSALI ANDY WEISS & GEORGE GALLO
Na pokojích jsou i dvě holky.
Rychle usnuly.
Jo.
Oslovil mě Steve Jones, je to producent.
Natáčejí film ze života bratrů Weiderových,
Joea a Bena Weiderových.
A tak mě požádali, abych hrál mladého Arnolda,
tak jsem se rozhodl to přijmout a má se to začít natáčet v listopadu.
Teď musím chodit na hodiny práce s hlasem
a naučit se můj text ve scénáři a uvidíme, jak to půjde.
Neměl jsem popravdě šanci trénovat, protože jsem toho měl hromadu na práci
a pořád u mě někdo byl, zatím jsem se ani nepodíval do scénáře. Takže uvidíme.
Kéž bych na univerzitě mohl dělat zoologii, ale nebyl jsem akademický typ.
Dost jsem se neučil. Tak se ze mě stala pracovní síla
a dělal jsem různé práce. A když jsem pracoval jako dobrodružný průvodce,
všechny děti mi říkáv„Arnie“, „Svalovec“, „Terminátor“
a používaly i další přezdívky.
Byli jsme vybráni, abychom jeli domů, takže byl James jmenován řidičem,
aby nás vzal domů.
Můj kamarád přišel do obchodu GNC, kde jsem pracoval,
napadlo ho vytvořit malé motivační video na YouTube.
Rychle se stalo populárním a pak se mi najednou dostalo
spoustu zájmu od výrobců doplňků stravy v USA,
začaly mě oslovovat, lidé chtěli být mými manažery a tak.
Tak jsem se vším souhlasil.
Zaplatili mi letenky do států, abychom dojednali kontrakty a tak.
Netušil jsem, co dělám, jak na smlouvu pohlížet.
Ale dával jsem si bacha a prostě jsem na to přišel.
Nakonec jsem dostal vízum a sponzorství a pustil jsem se do toho.
Příjezd sem byl zpočátku šok.
Sehnat si auto, byt, žít v blízkosti jiných lidí.
Musel jsem tak trochu zpomalit mluvení...
Američané hned všem výrazům nerozumí. Slang je trochu odlišný.
Ale bylo to vzrušující a zábavné.
Ale Austrálie je asi hezčí země.
Tam, kde jsem vyrůstal, jsou asi pláže a další věci hezčí než tady.
- Jsem na řadě. Vezmi si ji. - Přeskočil tě.
- Přeskakuje. - Přeskočil, jo.
Jo...
To je všechno, co mám, ty idiote.
Jako dítě byl bezproblémový.
Byl jsi prostě v pohodě a sledoval jsi bratry a zvířata.
Zvířata byla vždy součástí Calumova života.
- Jo. - Vždy.
Narodil jsem se ve Castlemaine ve střední Viktorii.
Žil jsem na malé farmě prvních devět let,
osm let mého života.
Vyrůstání bylo celkem obvyklé, chytání kuřat na dvorku,
chození ke kamarádovi domů, skákání do vody,
všechny ty venkovní věci.
Měli jsme přísnou rutinu.
Museli jsme se probudit a vyleštit si boty, učesat si vlasy na stranu.
Všichni jsme společně usedali ke snídani,
máma nám připravila svačiny,
šli jsme do školy.
Museli jsme nosit malou kravatu a uniformu.
Chodil jsem do velmi malé školy.
Ve škole byly další tři děti ve stejném ročníku
a školou byl starý kostel.
Takže to nebylo do začátku nic moc.
A pak jsme se přestěhovali na pobřeží, do Anglesea,
to mi bylo asi osm let.
A dospívání tam bylo úžasné.
Později jsme s kamarády chodili každý víkend na pláž,
nebo jsme po škole běhali na pláži, chodili do surfařského klubu, do fitka,
trochu jsme si zacvičili, šli nakupovat, jedli jsme hromadu jídla.
Bylo to skvělé místo k vyrůstání.
Na pobřeží bylo hodně co dělat, hodně rybaření a plavání a tak,
vždy jsme našli způsob, jak se zabavit.
Většina toho se točila kolem skákání z výšky do vody.
Měli jsme celkem rošťácké dětství.
Byl jsi odvážný, když jsi byl malý? Dělal jsi kaskadérské kousky?
Až tak odvážný ne, jen jsem se snažil držet krok se staršími bratry
nebo s kamarády. Nebo jsem trochu odvážné kousky dělal, možná trochu, jo.
Měl jsi přísné rodiče?
Jo, řekl bych, že byli dost přísní.
Všem nám domluvili, když jsme se chovali nevhodně.
Bylo nás šest, takže neměli moc trpělivosti.
Mám malou sestru a čtyři bratry.
Nejstarší bratr je o šest let starší než já.
Byl o něco klidnější. Nebyl to žádný potížista.
To je Marland a Harley je o rok mladší než Marland.
A Alex je asi o dva roky starší než já.
Tak jsem se kolem něj motal a snažil jsem se mu vyrovnat.
O řadu věcí, o něž se zajímal, jsem se zajímal také. Box, kulturistika.
A pak můj bratříček a má sestřička.
Eddie je o pět let mladší, takže se snažil držet krok s námi, ostatními kluky.
Bulteriér.
Byl tátův nejmilejší syn.
Bratr mě to slovo naučil, to jsem byl mladší. Integrita.
Pamatuji si na lekci v garáži.
A řekl mi, co to slovo znamenalo v mladém věku, což je užitečné
a pomáhalo mi to celou dobu až doteď. Má značka je mé jméno a má osobnost.
Mé zboží je především tréninkové příslušenství a oblečení.
Skvělý způsob, jak se spojit s fanoušky a sledujícími.
Za vším je určitý smysl. Není to jen tak něco, jsou to slogany a to, co říkám,
nebo věci, které se mnou souvisí, mé pozadí nebo tak něco.
Má to spoustu částí,
doplňky výživy, oblečení, soutěže, sociální sítě.
Netuším, kam výstavy směřují.
Byly obrovské, když jsem na ně začal chodit. Byly zábavné.
Kolikrát jdou lidé na výstavy?
Hádám, že budou přicházet stále mladší generace.
A.N.T. NEZBYTNÁ HROZBA
Vzpomínám, že na té úplně první jsme měli malou frontu,
a po pár letech prostě šílené fronty.
A moc si toho vážím. Opravdu.
Vidět lidi, co ke mně vzhlížejí, něco jsem jim dal, ovlivnil je,
pomohl s tréninkem, inspiroval, pomohl se cítit lépe, to je něco výjimečného.
A pokaždé, když slyším jejich příběh a něco mi řeknou,
pak je tu spojení a mohu říct:
„Hej, vzal sis kus mě,“ něco z toho mají,
pomohl jsem jim a to mě těší,
když vidím, že mají tyhle dobré zážitky.
Někdy potkáte úplně cizí lidi, o kterých jste nikdy neslyšeli
a jsou milejší než ti, které znáte.
Je tu spousta dobrých věcí a dobrých lidí a musíte to vytřídit.
Musíte přijmout to dobré a hodit za hlavu ty špatné, negativní věci.
Zapomenout na ně.
Má první soutěž byla bylo teenage nebo ANB mistrovství do 19 let,
mistrovství Viktorie.
To bylo mé úplně první vystoupení. Vyhrál jsem.
Byla to zábava.
Asi jedna z mých nejoblíbenějších soutěží.
Tak jsem se vydal na největší soutěže federace WFF
a asociace NABBA a nakonec jsem byl i na Mr. Universe.
Jednou z krásných věcí na těch soutěžích je možnost cestovat.
Vždy jsem chtěl objevovat, vidět svět
a bylo úžasné, že jsem to mohl dělat
současně s něčím, co miluji.
Takže jsem si vždy po Mr. Universe udělal čas a trochu objevoval oblast
Evropy - Itálii, Španělsko, Francii, ať už to bylo kdekoliv.
V té době bylo všechno placeno z vlastní kapsy.
Musel jsem žít, musel jsem vydělávat peníze, abych se uživil.
Měl jsem další dvě práce, další tři práce,
abych byl finančně soběstačný,
abych přežil. Nemohl jsem dát všechno do kulturistiky,
protože jsem se musel soustředit i na život.
První práci jsem měl, když mi bylo 12.
Doplňování regálů v místním obchodě.
Jo, měl jsem spoustu prací. Pracoval jsem v řeznictví v supermarketu,
byl jsem denní pečovatel, dělal jsem to po škole,
pak jsem maloval pokoje, pracoval na stavbě a v zahradnictví.
Několik let jsem byl průvodce na dobrodružných výletech...
horská cyklistika, kanoistika se školami a tak podobně.
Jako zahradník jsem začínal v sedm, v osm ráno
a celý den jsem požíval náčiní, kopal jsem díry a jámy.
Byl jsem pak zničený, ale i tak jsem šel cvičit.
Cvičil jsem bez ohledu na to, jak jsem byl v prdeli, i tak jsem šel, víte?
Je těžké být kulturistou, dělat manuální práci dlouho.
Bylo obtížné nabrat váhu a vybudovat svalovou hmotu, ano.
Máma, věřte tomu nebo ne, nebyla asi ráda, že chodím do posilovny
namísto domácích úkolů.
Po škole jsem byl tam, takže byla proti tomu.
Nechtěla, abych měl moc velké svaly.
V mládí byla modelka, takže se jí líbil štíhlý, elegantní,
pravděpodobně Crossfitový vzhled, ale já jsem na to vůbec nebyl.
To mě hnalo, abych makal. Byla proti, tak jsem to chtěl ještě víc,
protože se jako teenager přirozeně bouříte.
Začal jsem vyhrávat některé soutěže a začalo se mi opravdu dařit
a ona trochu změnila názor.
Uvidíme se. Hezký večer. Jo.
Kofein, nic mi nezabránilo, abych se cítil unavený.
Ale to je dobrý.
Je skoro 23:30.
Jen čekám na moji trenérku dialektu, aby mi pomohla
s mým přízvukem Arnolda Schwarzeneggera.
- Ahoj. - Ahoj, jak se máš?
Dobře, díky. Jak to jde?
Je to šílený týden, ale jo. Takže...
- Ok, super. - I tak...
Jen ti nastíním, o co tu půjde
- v souvislosti s tím, že tě trénuji. - Jo.
Když pracuji s kýmkoliv jiným, je to jiné
- než s tebou... - Ano.
protože hlasy jejich postav nejsou tak známé
jako ten Arnolda Schwarzeneggera
Takže ten tlak není u nich tak velký, jelikož musí být pochopitelně
dialekt autentický, ať už je kdekoliv.
Ale u tebe, jelikož je to hlas Arnolda Swarzeneggera,
- musíme to... - Jo. Vyšvihnout, jo.
musíme to zabít, a proto si pořád říkám: „Musím s Calumem pracovat.“
Jak jsem už říkala, není to napodobování, je to ten hlas.
Je to hlas.
Tak ho trochu poslouchej, aby ses s ním sžil.
To pomůže, jo.
Steroidy se berou osm, devět nebo deset týdnů před soutěží.
Není to zdravé, ale používá se to.
- Ty sis je vzal? - Vzal jsem si je, jo, před soutěží.
- Dobře, tak si to poslechneme. - Dobře.
Dobrá, scéna 101.
Možná ho nechám, aby mi natrhl prdel.
Mám trochu nakřáplý hlas, protože je pozdě, počkej.
Mám hlas... jako...
Mám teď unavený, tvrdý hlas. Je z výstavy skřehotavý.
Ale doufám, že to ne...
- Ovlivňuje to trochu? Zní trochu jinak? - Jo.
Pij hodně vody.
Myslím, že ti pomůže... Chci, aby sis pustil to video, které jsem ti poslala.
Zastav si to a zapni, protože máš tak dobrý sluch,
- že se do toho dostaneš. - Dobře, jo.
Scénář dej na chvilku stranou, stopni a spusť si to, přetoč si to, další větu.
Opakuj to, další větu, aby ses
- do toho dostal. - Ok.
Nejúžasnější pocit, který můžete v posilovně mít, nebo ten neuspokojivější...
je napumpování. Jako by vám kůže měla každou chvilku explodovat.
Máte opravdu pocit napnutí, jako by někdo foukal do
svalu vzduch... napnutí, jako by někdo foukal do svalu vzduch.
...foukal do svalu vzduch.
...někdo foukal do svalu vzduch. ...foukal do svalu vzduch.
...někdo foukal vzduch... foukal...
...foukal do svalu vzduch.
Svalu, jo.
...napnutí, jako by někdo foukal do svalu vzduch.
Mám pocit, jako když se udělám, když jdu do posilovny, když přijdu domů,
když se udělám v zákulisí, když se napumpuju, když pózuju před 5000 lidmi.
Stejný pocit, jako když mám orgasmus celý den i noc.
Chci říct, že je to úžasný, ne?
Takže, víte, jsem v nebi.
Kéž by se mi ten text líbil. Je to špatný.
Chci říct, že je to úžasný, ne?
- Takže, víte, jsem v nebi. - Takže, víte, jsem v nebi.
Panebože. Je to magor.
- Můžete uvěřit, jak moc jsem v nebi? - Tak můžete uvěřit, jak moc jsem v nebi?
Tak můžete uvěřit, jak moc jsem v nebi? Opravdu vyslovuje „moc jsem“.
- Hodně ta dvě slova oddělil. - Přesně tak.
Můžete uvěřit, jak moc jsem v nebi?
Tak můžete uvěřit, jak moc jsem v nebi?
... uvěřit, jak moc jsem v nebi?
- Nebi. - Nebi.
Nebi.
A až nadejde den soutěže, budu jeho otec.
Něco se tu děje.
- Chápeš? - Ok, jo.
Viděla jsem, jak to děláš. Je to perfektní.
Musíme být schopni to tam najít a jediné, co budeme muset na natáčení udělat,
je dopilovat to.
Calume, trochu to upravíme, nezapomeň tu scénu.
Už to tam máš, jen tě povedu ve věcech, které už máme v kapse.
- Chápeš? - Ok, jo, jo.
Chtěla bych to zdůraznit. Takže budu se svým časem tak flexibilní, jak to půjde.
- To zní dobře. - Ok?
- Zní to jako plán? - To zní dobře, super.
- Ok. Skvělé. - Dobře.
- Moc děkuji. - Odpočiň si.
To udělám, jo.
To udělám. Zítra ráno si promluvíme a budeme pokračovat dál. To bude fajn.
- To zní skvěle. Tak jo. - Díky, Victorie.
Hezký den. Ok, brzy se uslyšíme.
- Díky. Ahoj. - Dobře, ahoj.
Dobře.
Panebože.
Jsou to asi dva... lehce přes dva týdny.
Takže mám dva týdny, abych... Ani neznám všechny texty.
Neznám je nazpaměť a nemám ten přízvuk.
Takže mám dva týdny.
Nesnáším, když zklamu.
Úplně nejvíc nesnáším to, když je někdo zklamaný.
Nesnáším, když někoho zklamu.
Jsem zvyklý ve spoustě věcí improvizovat. Opravdu.
Nejsem zvyklý příliš...
jako... s extrémním soustředěním,
ale bez přípravy.
Někdy... a dělal jsem to tak ve spoustě věcí.
Nevím, nebo nemám ...
trpělivost se něco učit, zkoumat něco nebo něčemu porozumět,
ale chci hrát.
Víte, mám jen dva týdny. O víkendu mám tu výstavu.
Na příští týden se to snažím udržet volné, abych mohl zkoušet
a pak letím do Brisbane na další výstavu a pak mám pár vystoupení,
a několik věcí na práci.
A pak jedu na Nový Zéland.
Další výstava.
Takže...
načasování je trochu obtížné.
Ale...
nemůžu se vymlouvat. Je to tak, jak to je. Musím to vyřešit.
Jo.
Sním tu arašídovou tyčinku a půjdu do postele.
Jo.
Nemohl bys to udělat s Francem, co? Franco je dost chytrý.
Franco je dost chytrý, ale Franco je dítě.
A...
až nadejde den soutěže, budu jeho otec.
Chodí si ke mně pro rady.
Takže...
není pro mě těžké dát mu...
špatné rady.
Nestoudnej ďáble.
Ježiši.
Musím si to napsat, jak říkala Vicky.
Ahoj, Calume, díky, že to natáčíš. Znovu poslouchám ten dialekt.
- Otevři trochu to spojení „Franco, dítě“. - Franco. Dítě.
- Chytrý. Tyhle druhy zvuků. - Chytrý.
Když si pustíš sebe až po „dítě“ a pak si pustíš jeho až po „dítě“
a budeš si to pouštět dopředu a zpět, všimneš si rozdílu. A uslyšíš váhavý zvuk.
„A... a...“
Můžeš slyšet, jak jsou jeho zvuky trochu otevřenější a tvé jsou méně otevřené.
A pak tam má trochu nabubřelosti při dokončení „A... a...“
Budu trénovat hned, jakmile se vrátím.
Dobře.
Musím... Musím se teď změnit v jiného Caluma.
Musím se proměnit ve...
vystavovacího Cala.
Potřebuji energii pro ty děti.
Pro dítě... pro děti na výstavě.
A potřebuji zkoordinovat i všechny ostatní,
aby mohli přijít...
Vybouchne mi hlava. Kde je ta klima?
TÝM VON MOGER
Džíny, trika, šortky...
Trochu se... Přímo do obličeje!
Vyčistím si zuby.
Radši udělám něco na Snapchat.
Dobře. Budu cvičit od 10:30 do 11:30 v tělocvičně Muscle Beach
a pak se vrátím na výstavu, kde budu od 11:30 do 13:30
a potom od 15:30 do 17:00.
Tak se přijďte podívat, doufám, že vás tam uvidím. Tak zatím.
TÝM NABUŠENCŮ
PO ŘADĚ VEŘEJNÝCH VYSTOUPENÍ SI DAL CALUM VELMI POTŘEBNOU PAUZU
PŘI CESTĚ NA KLOKANÍ OSTROV U POBŘEŽÍ AUSTRÁLIE.
Ve jménu kapitána a posádky vám chceme poděkovat,
že jste cestovali s Virgin Expressem. Těšíme se na váš příští let.
Nikdy jsem nechtěl být otrokem sociálních sítí, svého telefonu
a neustále přemýšlet:
„Co tam dám? Jaký obsah...“
Neustále přemítat: „Čím nakrmím obecenstvo?“
A dělal jsem to už dlouho, byl jsem pod tlakem a říkal si:
„Co to... Co to dělám?“
Bylo to dobré, protože tak si vybudujete takovou platformu. Určitě to pomohlo.
Ale pak jsem si uvědomil, že mi tak trochu chybí realita.
Ztrácím život. Nevím, co se odehrává přímo přede mnou.
Nedělám přesně to, co chci.
Takže trčíte v tomhle...
světě sociálních sítí.
Ty nechceš, abych šel?
Nechceš, abych šel.
Mám rád rybaření, mám rád zvířata, mám rád venkovní aktivity,
skateboarding a podobně.
Cokoliv takového. Jsem tak trochu hledač vzrušení.
Mám rád všechno podobné. Jsem tak trochu adrenalinový závislák.
Je tak roztomilá.
Kdo je to?
Je to bublina. Vážně je.
A jakmile bublinu prasknete a dostanete se z ní,
cítíte se mnohem líp.
Žádný tlak, na trolly kašlete,
hejtři vás už nezajímají, nic vás nerozhodí.
Jste imunní. Chápete?
Mohou říkat cokoliv, je to fuk, je to na sociálních sítích.
Je to všechno tam, je to na jednom místě, takže mě to vůbec neovlivní, vážně.
Mohou říkat, co, kruci, chtějí, dobré věci i ty špatné.
Vážím si těch dobrých a špatné ignoruji.
Nerozhodí mě to.
Jen ty mé angličtině rozumíš, Joe.
Nikoho přízvuk nezajímá. Slyšel jsi můj? Jen řekni svůj text.
Jen ho znervózňuješ, Joe.
- Cože? - Nemůžu hrát!
- Tak nehraj. - Prostě buď sám sebou, Arnolde.
Řekls jim, že jsem německý shakespearovský herec.
Jsem úplně v háji.
Arnolde, to je Hollywood.
Nikdo neví, jestli jsi ho hrál v parku nebo v garáži.
Ukaž svaly, hezkej úsměv a budeme v pohodě.
Já zešílím!
Promluvme si o filmu Bigger. Už jsi to zmiňoval, ale proveď mě tím.
Když jsi byl osloven ohledně role Arnolda...
- Jo. - ...jaké byly první myšlenky?
Bylo mi velkou ctí obout si jeho boty
a hrát ho v části jeho minulosti.
A tak jsem trénoval... Chtěl jsem být velký jako on.
Chodil jsem na hodiny herectví, bral jsem to vážně, abych byl schopný
zvládnout jeho přízvuk, přestože je to velmi obtížné.
Pokud jde o fyzickou stránku, tak chtěli, abych měl aspoň 111, 113 kilogramů.
Takový svalový objem.
A já nechtěl vypadat tak svalnatě, protože tehdy na soutěžích tak svalnatí nebyli.
Nechtěl jsem mít tak šíleně vyrýsované svaly.
Tak jsem se prostě snažil vypadat co nejvíce jako on.
A také jsem bral hodiny hlasového projevu, jak jsem jen mohl,
a učil jsem se text a tak.
V první scéně
jsem byl vážně nervózní, jak si vzpomínám.
Protože je úplné ticho. V místnosti je spousta lidí, které nevidíte.
A jsou tam ostatní herci a herci v pozadí a další věci,
takže to nechcete podělat, protože nechcete mrhat
jejich časem a opakovat to.
Takže jsem byl na začátku trochu nervózní a pak se nervy uklidnily.
A pak jsem se s tím srovnal a užil jsi to, víte?
A pak... Jo.
Vlastně jsme zrovna dokončili natáčení, když jsem si přetrhl biceps.
LISTOPAD 2017 LOS ANGELES, KALIFORNIE
Jak se to stalo? Vyprávěj. Co se stalo?
No, dělal jsem čtyřkotoučový, tandemový bicepsový zdvih,
tentokrát s Chrisem Bumsteadem.
A už jsem to předtím dělal, bylo to před rokem,
ve stejnou dobu. Skoro přesně před rokem, s kamarádem Antoinem.
Dělali jsme tahle šílená opakování na bicepsy s velkým závažím
a pak jsem to zkusil znovu a prostě...
Byl jsem popravdě utahaný. Byl jsem unavený. Byl jsem...
Mé tělo na to nebylo připravené a přetrhl jsem ho.
- Cítils to? - Ne. Dobrý?
- V pořádku? - Ne.
Měj se bicepse.
Bylo to na prd, mé první vážné zranění.
Měl jsem mikrotrhliny a bolesti, injekce a nějaké drobnosti,
ale nic jako přetržení s potřebou operace. První velké zranění.
Operace byla rychle, že?
Jo, asi osm dní po tom přetržení. Zhruba to tak bylo.
Jo, hned potom.
Jak je na tom dnes ruka?
Silně. Vypadá dobře.
Vypadá, jako by neměla jít na operaci.
Vypadá, že se uzdravuje.
Jo, úplně to splasklo, otok a všechno, ale...
Uvidíme.
Jaký máš z toho pocit?
Hádám...
možná trochu nervózní, protože nikdy nevíš.
Je to operace.
A také asi nevím, jaké to bude potom.
Jste v pořádku.
Všechno šlo skvěle.
- Operace? - Ano.
Našli druhý konec a spravili to, bez problémů. Bude to dobrý.
- Jak dlouho to trvalo? - Asi jen hodinu.
Turniketový čas byl jen 27 minut.
- Bylo to jako dvě minuty. - Jo, já vím. Zvláštní, co?
Ano.
Panebože.
Dobrá, přeji rychlé zotavení, ok?
Díky.
Chceš se usmát na kameru?
On ještě jí.
Omlouvám se.
Je v pohodě.
Odkud je ta grahamová sušenka?
Mám velmi přísnou dietu.
A zmrzlina je vrcholem té diety.
- Zmrzlina je životní síla - Někdo s tebou teď nesouhlasí.
Zmrzlina je vrchol?
Myslím, že zmrzlina pomáhá každému, aby se cítil lépe.
Cítíš teď nějakou bolest, zlato?
- Co? - Bolí tě něco?
Bolest? Ani náhodou. Cítím se tak dobře.
Nehýbej rukama, zlato.
- Tam je nervová blokáda. - To je moje silná ruka.
Já vím, ale teď se nehýbej. Měřím ti krevní tlak.
Jo.
Mám docela dobrý tlak.
Je to dobré.
- Hodíme... - Ještě s tím nehýbej, počkej.
Hodíme si mincí. Když hlava, tak můžu, když orel, tak ne.
No, která strana je panna a která je orel?
Jé, je to hlava. Jo.
- Je to hlava? - Jo, padla hlava.
Nehýbej rukou. Nehýbej rukou.
Počkej, počkej, měřím ti krevní tlak, zlato.
Mám tě moc rád.
Tenhle biceps řekne tomuhle bicepsu, o co přichází.
Řekne něco jako: „Hej...“
O co přichází?
Ach.
Bicepsové zdvihy.
Tenhle vyvolá u tohohle velkou žárlivost.
To pochybuji.
Možná až to sundáme, ale určitě je to dobré pro zotavení.
Poví mu: „Hej, mám činku. Ty ji nikdy mít nebudeš. Nemůžeš mě zabít.“
- Tenhle bude naštvaný. - Je s ním sranda, když je opilý?
Nebo moc často nepije?
- Je vtipný, když je opilý. - Aha, dobře.
- Skoro. - Skoro?
- Počkej. Počkej. - Ještě ji neohýbej.
Řeknu ti, až ji budeš moct ohnout.
Nevím, že bych mluvil se sestrami a doktory.
Asi říkali, že to proběhlo dobře. Moc toho dělat nemůžu.
- Jen tu nějakou dobu odpočívat... - Zdřímnout si?
Odpočívat, dát si zmrzlinu a džus?
Je pro mě hodně těžké nic nedělat, protože rád vstávám a něco dělám.
Zmrzlina, džus a koupele je všechno, co můžu dělat.
- Kouknul jsi, jestli je v pořádku? - Cvrčci.
Poslouchat cvrčky.
O TŘI DNY POZDĚJI
Cítím se tak hubený.
Cítím se, jako bych už spoustu váhy ztratil.
Je to skvělý pocit.
Chybí mi to.
Trénink a tak.
Pro kulturisty je to jako životní síla.
Takže nedělat to je... těžké.
Cítím se pak lépe. Je to všechno psychika.
Když si sednu a přestanu, budu přemýšlet:
„Jak dlouho bude trvat zotavení?“
Bude mi připadat, že to trvá dvakrát tak dlouho
a také s tím nebudu dělat nic.
Ale když se budu starat o své zdraví, výživu, budu dělat, co můžu
pracovat, trénovat a cvičit, soustředit se na jiné věci, na své slabiny,
- cokoliv můžu dělat, cítit se dobře, ne? - Jo.
Takže, jo.
Stejně jsem vždycky chtěl velká lýtka, takže je na to dobrá doba,
abych je tvrdě trénoval příští... každý den.
Těším se na pět lýtkových dní, dvakrát denně.
Ráno a večer. Uvidíme, co se s nimi stane. Budou nucena růst.
- Fungují léky na bolest? - Přestal jsem je brát.
Bral jsem je jen...
den nebo dva a...
Bolí to ve chvílích, když se probudím ze spánku, protože sebou škubu,
nebo se hýbu. A pak to bolí. Není to tak špatné...
Dokud to nenapínám, nebo nehýbám rukama, pažemi příliš...
Dokonce i když dělám tohle, cítím, jak všechny svaly v předloktí pracují.
Takže tím vůbec hýbat nechci.
Srát na to.
- Mohl by sis zmáčknout ruku. - Jo.
Na to jsem nepomyslel.
Zatraceně.
Počkej, počkej, vydrž tak.
Jo, a je to.
Trochu to bolí.
Není to nejjednodušší věc. To je dobré.
To pro dnešek stačí.
Má paže zmizela.
Je to tak divné.
Takže... podíval jsem se na to a vaše šlacha byla tam, kde má být.
- Vůbec se nestáhla. - Dobře.
Ale 99% toho bylo úplně odtrženo od kosti.
- Jo. - Byl tam velký hematom,
a nahromaděná krev v místě utržení. Jakmile jsem se tam dostal,
mohl jsem ji odsát a pak jsem to celé mohl lehce prstem odstranit.
Pak to jednoduše vyskočilo.
- Určitě je to správně. - Jo.
Takže jste musel odříznout... Ta šlacha je teď očividně kratší.
- Ano. - Znamená to, že když je kratší,
tak bude zkrácený, bude biceps zkrácený?
- Zpočátku, ale natáhnete ho. - Natáhne se?
Během následujícího měsíce to vrátíme do původního stavu.
- Jo. - Máte teď někam cestovat?
Ano.
Také byste to jistě mohl překonat, i když je to silné,
svým tricepsem. Myslím, že nejrozumnější bude vám dát dlahu.
- Jasně, jo. - Takže to necháme,
- budete moct paži pokrčit. - Jo.
Ale pokud jde o plné propnutí, omezíme ho.
Takže to nastavíme asi na 45° a asi po dvou týdnech si to můžete
změnit na 60 nebo 65°, podle té stupnice, moc se mi nelíbí
- to nastavení. - Ok, jo.
A pak během jednoho měsíce vám dáme plný rozsah.
A pak začneme s fyzioterapií.
Řeknu tomu chlápkovi s dlahou, aby přišel a udělal to, ok?
- Hned jsem zpátky. - Díky.
Do háje, divný.
- Jaký máš rozsah pohybu? - Jo, rameno je v pořádku.
To je dobrý. Ale to, co nemůžu udělat, je...
tohle.
Tady to začíná bolet.
Au. Au.
Proč to bolí? Cítím to přímo tady. Možná kvůli svalové tkáni nebo tak?
Nejspíš proto, že je natažená, ne?
- Jo. Podíváme se. - Protože je šlacha kratší? Nevím.
Zatím úplné natažení nezkusíš, ne?
Ne, nechce, abych to dělal.
Nemůžu ani... Nechci.
Já ne... nemůžu... Jo, napnout biceps.
Teď to bolí.
Ach. Ne, je to bolestivé. Neměl jsem to dělat.
- Bolí to ještě víc? - Jo, chlape.
Je to rozbitý.
Jak malý můj levý biceps vypadá? Nelži mi.
Je trochu malý.
Dívám se dolů.
Víš, kdy se díváš dolů na paže? Říkáš si: „Sakra. Musím potrénovat paže.“
Koukám dolů a říkám si, že jsem je nikdy netrénoval.“
Vlastně jsem volal výrobci,
jestli mají něco silnějšího než tohle.
Asi bude v pořádku, ale jestli je něco většího, můžeme vám dát vědět.
- Jo. - Asi to bude ideální.
Když to posunete, získáte větší rozsah.
- Ok. Jo. - Ok?
Nechci, abyste se upnul na 60, malé protažení je dobré.
Když vstanete, natáhněte to, nechte ruku klesnout.
A to je terapie.
- Dobře. - Dobře.
- Moc díky. - S radostí.
Potřebuji podpis, pošlu sem jiného lékaře dokončit to.
- Perfektní. Děkuji. - Není zač.
Super.
Kritizovali tě lidé za ten zdvih? Neříkali:
- „Proč to dělá?“ - Pravděpodobně, ale je mi to jedno.
To je... Dělám, co dělám.
Pokud to pro mě něco znamená,
kamarád, rodina a tak a říkají: „Ok,“ a dává to smysl, pak budu poslouchat. Ale...
lidé kritizují, nebo si myslí, že je to směšné nebo zábavné,
takže nemůžete potěšit každého. Takže je to jedno.
- První den v Gold's Gym. - Jo.
- Jaký je to pocit? - Trochu divný.
Zbavují se starého vybavení a dávají sem to nové a nablýskané.
Mám to staré rád.
Dnes chci začít trochu přitvrzovat.
Je to teď spíš pro psychiku než pro mé tělo.
Sakra.
Jo, vrací se to. Dohání mě to.
Znovu nohy, dnes?
Cvičil jsem je včera, tak jsem chtěl
- dát lýtka, břišáky a trochu pravou ruku. - Dobře.
Ale nohy jsou dobré.
Cvičil jsem teď nohy naplno třikrát týdně.
Měl jsem operaci 8. prosince, potom jsem měl čtyři nebo pět týdnů na zotavení
- a pak byla fyzioterapie. - Jako jste to dělal minule.
- Ok. - Asi tak.
- A co protažení? - Úplně?
To je dost dobré.
- Netlačte moc na pilu. Ne tak moc. - Jo.
Dobrá, lehněte si a zkusíme ten konec.
Ryan to dělá dvakrát týdně a pomáhá mi pracovat na rozsahu pohybu,
s otáčením zápěstím,
s pohyblivostí měkkých tkání a flexibilitou.
Tohle je i na větší rozhýbání kloubu.
Jo, tohle je první fáze, pak budeme dělat trochu to, co hned uvidíte...
- Krevní okluze? - Omezení průtoku krve.
Teď to jeho paži kalibruje, takže bude pro něj více individualizovaná.
Toto nafouknutí restrikční jednotky způsobí, že velmi malá váha
oklame jeho tělo, aby si myslelo, že má větší zátěž, než jakou opravdu má.
Je to, jako když držíte hadici a cítíte v ní proud vody.
To cítím v žilách.
To mu pomůže si teď udržet co nejvíce svalové hmoty.
Nemůžeme biceps zatížit, ale můžeme použít tento
přístroj a v podstatě mu dát metabolickou zátěž.
A výsledkem je to, že si jeho tělo myslí, že dělá více pumpování.
Dvě a půl kila?
Jdeme nahoru.
- Každý týden. - Bože.
Nový osobák.
- Předtím byl na dvou. - Páni.
Už cítím pumpování.
Mám pocit většího pumpování.
Aniž bych něco dělal, doslova...
cítím bolestivé pumpování.
- Jak to jde? - Je to bolestivé.
Pálí to.
- Čtyřicet vteřin. - Jo.
Je to docela trénink pro vaše předloktí.
- Musíme udělat něco i s tím druhým. - Měl bych cvičit obě.
- Proto vás manažer poslal sem. - Jo.
Jo, věděl to.
„Calume, máš malá předloktí. Pošlu tě k doktorovi na předloktí.“
- Do hajzlu, podívej na ten rozdíl. - Kulturistika, CrossFit.
Jen chci cítit trochu zátěže.
Ale pořád to bolí.
ÚNOR
Když uvidím Chrise Bumsteada a rovnou činku,
uteču na opačnou stranu.
Teď ho můžu otočit skoro až do původní polohy.
Jakmile získám plný rozsah pohybu, budu moct začít s dětskými závažími.
Dostal jsem zelenou, takže je to nejhorší za mnou.
Teď to bude jen progres, progres s opatrností.
Je to dost hubené,
ale má v sobě víc života.
BŘEZEN
Naposledy jsem si dal bench press na konci listopadu.
Mohl bych dokonce uronit slzu.
DUBEN
To není tak špatné.
To není špatné.
Vidíš? Asi jsem se držel moc zpátky.
Čtyři měsíce po operaci a po čtyřech měsících jsem byl celkem dobrý.
Bicepsem jsem nezvedal naplno, ale dělal jsem hodně cviky na kladkách
a horní část těla jsem znovu vybudoval, dohnal jsem to.
Nohy jsem měl silné jako nikdy předtím, protože jsem je hodně trénoval.
A pak, jo.
Pověz mi o... své cestě na výstavu do Austrálie a pak...
Pozvali mě do Austrálie
na výstavu. A já se vždy rád vracím domů a tak.
Tak jsem se rozhodl na tu výstavu přijet.
Neviděl jsem bratra celou věčnost a jo, rozhodl jsem se...
jít slaňovat.
Ne slézání, ne horolezectví... slaňování.
A ani jsem nad tím nepřemýšlel. Nepřemýšlel jsem nad možnými riziky,
protože znal všechny ty bezpečnostní věci a ukázal mi co a jak.
Ujisti se, že máš postroj a je připevněný k bezpečnostnímu lanu, které vyndám,
když budeš dva metry daleko.
- Calume. - Jo.
Co se bude dít? Skočíte z té skály?
Jo, můj bratr rozhodl, že skočíme z toho útesu.
Jo, vypadá to docela bezpečně. Vypadá to legitimně.
Je to šílený.
Já myslel, že ty jsi ten šílený, ale ne.
Mám to od něj.
Co to, sakra, děláš?
Bude to skvělé, pokud se z toho dostanu živý, když ne, tak je to poslední video.
Sbohem.
Až se dostanete dolů, musíte to celé obejít?
Jo. Pokud ještě budeme mít nohy.
Pokud spadne kámen, je konec hry.
- Budeš pak... - Mrtvý.
A už se nemusíš o nic starat až do konce... života, protože ho nemáš.
To je dobrý.
Necháš nohy celkem rovně a spustíš tělo, dokud nebudeš ve tvaru L.
- Tělo bude ve tvaru L. - Jo.
Teď trochu sejdi dolů.
- Začni scházet dolů a... - Do prdele!
Koleno! Harleyi, vytáhni mě! Zlomil jsem si koleno!
Koleno je zlomený. Je to pravý koleno. To, který držíš, prasklo.
Je to špatný.
Jo, spadl jsem asi...
jen asi tři metry nebo tak. Provaz mě, díkybohu, zachytil.
Byl bych mrtvý.
Vzpomínám si, jak jsem visel hlavou dolů s nohou v půlce roztržené a...
omotaný provazem.
Zlomil jsem si koleno.
- Pusť se touhle rukou. Pusť se tou rukou. - Jo. Jo. Ach, Bože.
Slyšel jsem hlasité puknutí. Puknutí nebo prasknutí
a prostě vypadalo špatně.
Celý její tvar, mé nohy. Takže, jo.
Myslel jsem, že to byla zlomená kost, ale ukázalo se, že to byl sval.
Alexi, můžeš mě vytáhnout?
- Můžu ti dát ruku? - Ok, připraven?
Pravý koleno prasklo. Slyšel jsem zlomení a vidím kost.
Má slabší ruka instinktivně chytala lano, abych se rozmotal
a utrhl jsem si... znovu jsem si utrhl biceps.
- Znovu se utrhl, že? - Jo.
Takže se znovu utrhl biceps, utrhl jsem si stehenní sval... jo.
Museli mě vytáhnout na útes.
A pak mě vzali do nemocnice.
A do prdele! Ach, moje koleno!
A kurva!
Počkej tam vteřinku.
Musím tě přitáhnout blíž, pryč od hrany.
Kdyby provaz nevydržel, kdyby se ta karabinka zlomila, nebo nebyla dost silná,
kdyby ta malá skoba na vrcholu útesu, která držela provaz, nebyla upevněná,
tak bych spadl ze 30 metrů na skály
v oceánu dole.
To by byla má... Jo, to by byl konec hry.
- Je to tady? - Jo.
- Jak moc to bolí? - Jako osmička?
- Bolest. - Můžete hýbat prsty?
Rozhodl jsem se letět co nejdříve zpět do LA, abych měl dobrou léčbu,
věděl jsem, že to bude nutné, pokud jsem chtěl někdy dělat
to, co chci zase někdy dělat.
O DVA MĚSÍCE POZDĚJI
Nejtrýznivější traumatický zážitek, jaký jsem kdy měl.
Ten pád, pauza, všechno. Prostě to nejhorší.
Tak jsem se cítil dost zničený.
Bylo to těžké, protože...
to, co chcete slyšet první, je:
„Jak rychle budu moct dělat to, co normálně? Kdy se uzdravím?
Datum, kdy mi bude líp? Kolik měsíců?“
Neexistuje jednoduchá odpověď. Doktor ani nikdo jiný neřekne:
„Ach, vyléčíš se za šest, devět, dvanáct měsíců.“
Takže to pro mě bylo těžké to vyřešit.
„Za jak dlouho budu zase cvičit?“
Nevíte, co nastane. Nevíte, co můžete čekat.
Byl jsem dost zlomený. Dost zdrcený.
Byl to pro všechny šok, když se to stalo.
A jelikož to bylo zranění bicepsu a kolene, těžce ho to zasáhlo.
Jmenuji se Miguel.
Skoro každý mi říká Miggy.
S Calem jsme velmi dobří přátelé už tři nebo čtyři roky. Asi jsme se poznali
přes společné přátele v posilovně. Zjistili jsme, že máme stejné zájmy a tak
a pozvolna jsme spolu začali trávit trochu víc času.
Jak jde zkouška na novou verzi Dvojčat?
- Jo. Celkem dobře. - Jo, docela dobře.
- Jsme teď postprodukce? - Jsme vlastně bratři.
- Jste bratři? - Identičtí.
Jen ne 100% identičtí.
Jo, rozdělili nás po narození. Vychovali ho v Austrálii.
Moc klokaního mléka.
- Já jsem z vaku. - Ach, tak proto.
Bylo to pomalé a on je takový chlap, který řekne: „Dobře, chci to udělat.
Vím, že mám zranění, ale opravdu chci jít cvičit.“
Není to typ, který by během zotavování zůstal doma a nedělal nic.
Musel jsem si projít
tímto opravdu těžký obdobím
pochopení všeho... vypořádávání se, to je jedno.
A pak přijetím toho, co bude dál.
Řekni mi víc o tvém otci a také o jeho nešťastné příhodě,
která se stala a jak změnila jeho i tvůj život.
Jo. Táta byl...
Byl to velmi aktivní chlap.
Tvrdě pracoval, byl vysoký a silný.
A po jeho nehodě... Měl nehodu na motocyklu
a stal se z něj kvadruplegik.
STEVEN VON MOGERA CALUMŮV OTEC
- Pojedeme do nemocnice na pozorování. - Změnilo to dynamiku, život celé rodiny,
protože máma s tátou šli do důchodu a zpomalili
a pak se stala ta velká nehoda.
A bylo to těžké, bylo mi 12, poslední ročník školy.
A vážně se mi příliš nedařilo.
Už jsem se o to příliš nestaral.
Spíš jsem přemýšlel nad jinými věcmi s tátou.
A vzpomínám si, že oba moji bratři odešli ze školy, takže...
A máma byla šest měsíců v roce... dlouho byla v Melbourne,
celou dobu byla s tátou v nemocnici.
Tak jsem byl doma jen s malým bratrem a sestrou.
Někdy jsem se musel soustředit na ně a udělat jim sendviče,
vzít je do školy
a myslím, že vás to donutí si uvědomit,
že musíte žít každý okamžik naplno,
protože nikdy nevíš, co se stane zítra.
Nikdy jsem úplně nepochopil, jak může být lidské tělo zranitelné.
Jo, rozhodně to tak trochu změnilo dynamiku a všechno.
Zajímavé, že si díky tomu vážíš života víc.
- Nezpomalilo tě to. - Pokud něco, tak mě to donutilo...
uvědomit si, že neexistovalo nic, co bych s ním mohl cokoliv dělat...
už ne.
Bylo by skvělé mít tátu nebo přijít na...
Měl jsem bratra, což je pro mě dobré, ale bylo by fajn
mít někoho staršího, kdo by mě nakopnul.
To jsem nikdy neměl, ale donutilo mě to zaměřit se na kulturistiku a cvičení.
Pohltilo to hodně mé energie a vložilo ji to do závaží, do mé postavy.
A...
jo, nechci zpomalit a vážím si každého dne, kdy mohu chodit.
Ahoj, lidi.
Jsem zpátky v Anglesea, na mé zahradě, vlastně sedím
A přímo před voliérou, kterou jsem postavil s tátou
asi před 15 lety.
Někdy je těžké zůstat motivovaný.
Nechodím moc do posilovny,
je to těžké pro někoho, jako jsem já, kdo je netrpělivý, pořád v pohybu a aktivní.
Je dobré zajet domů a podívat se za rodinou a být s nimi
a trochu relaxovat
a využít ten čas k návštěvě přátel, dobrých kamarádů, které jsem neviděl roky.
Občas se zpátky do LA netěším, protože...
Prostě, víte, je to tam jiné.
Doma je doma.
Ale řeknu vám něco jiného, šíleného, nepřeháním,
V noci se mi vracely sny
a hodněkrát se mi zdálo o tomhle místě.
Pořád se mi zdá o té voliéře a já ji opravuji, nebo ji prodlužuji.
A z nějakého důvodu o té voliéře sním.
Hodně.
Že jsem ji zvětšil, mám všechno ptactvo zpět a tak.
Na tomhle bylo ptactvo, když jsem byl kluk.
Pěnkavy, hrdličky, křepelky a podobně.
Krmil jsem je tam.
Jo.
Jako vážně?
Vypadni.
Jo, proto jsem si sednul sem.
Tak končím. Ahoj.
Ahoj, jak se máte?
První den na odvykačce. První den odvykačky, tak se jdu nahlásit.
Uvidíme, jakou rutinou mám začít.
Sociální sítě. Jaký z nich máte pocit? Chci říct...
jsem z nich tak trochu unavený.
- Mrkni na jizvu, není špatná. - Je to dost čisté. Aspoň je to uzavřené.
Jo, je to celkem pevné.
Můžeš to porovnat.
Cítil jsem tlak. Všichni očekávají, že budete nějak vypadat,
všichni jsou zvyklí na vaši podobu, jsou zvyklí na vaše svaly nebo tak.
Cítíte tlak a máte obavy, jste znepokojení.
Ani kdybych chtěl, nemohu potěšit každého.
Mohl jsi snadno spadnout do deprese, opravdu...
Jo.
Myslím, že ano. Víš co..
Byly chvíle, kdy jsem byl nejspíš v depresi.
Možná jsem to nevěděl, možná jsem to věděl, ale určitě jsem nebyl šťastný.
Tuleni.
Je to tak stresující.
Asi dalších 40 minut tady a pak budu moct trénovat.
Ale do té doby...
Jo, ne.
Jo, ne. Ne, ne.
Panebože.
Přidám nějaký protein a kreatin. To je kreatin.
Asi mi došlo, že budu teď hodně doma a hodně tu budu sám,
tak jsem chtěl mít nějakou společnost.
Já rád žiji sám a tak, ale mám rád i zvířata.
Tak jsem si chtěl pořídit psa, kterého bych mohl vychovávat jako syna.
Jako vlastní dítě a naučit ho lumpárny.
Myslím, že chci jednoho z těchhle, protože si myslím, že je to lepší plemeno.
Trochu lehčí se o něj starat.
Mají papíry a myslím, že si vezmu tohohle malého chlapáka.
Nejdřív jsem mu řekl ne. Říkal jsem si: „Hodně cestuješ, bude to velmi obtížné.“
Říkal jsem, že to není rozumné, ale...
věděl jsem, že bude mnohem více času doma a zotavovat se. Říkal: „Chci někoho...
Chci psa. „Řekl jsem: Myslím, že je to dobrý nápad, pokud ho chceš.“
Můj první bulteriér. Prostě jsem to musel udělat.
Někdy to prostě víš a musíš ho mít.
Nakoupíme nějaké zásoby pro toho malého... mini bulteriéra.
Už máš pro něj jméno?
„Duch“ nebo „kluk“. Prostě ho pojmenuju „kluk“.
- Kluk. - Tady, kluku.
Máš jen jednu berli.
- Je to lepší. - Život o jedné berli.
- Tak s čím chceš začít?
- Tamhle jsou psí misky. - Ach, tím začnu.
Jdeš, Rexi?
Připraven jít k veterináři? Dostaneš injekce?
- Nevím, zda je připravený. - Brzy to pozná.
Je hodně rozrušený.
Asi ze všech těch pachů
- a psů, kteří tu chodí. - Psů, co tu chodí.
A těch zvuků.
Kámo... Žiješ svůj sen?
- Jo, to ano. - No jasně.
Zrovna teď se se svým zraněním a tak nemohu moc soustředit na kulturistiku,
takže nemohu absolvovat ty nářezové tréninky.
Tak mezitím, jelikož mám od tréninku pauzu,
Mohu mít psa a být doma neustále a cvičit ho, tak až budu zdravý,
během jednoho roku, budeme ve starých kolejích.
Takže nakonec měl Rexe, což byla jedna z nejradostnějších věcí, které kdy udělal.
Miluje svého psa. Chodí s ním na procházky, aby si vyčistil hlavu,
obvykle když se chce zbavit stresu.
Jde se svým psem do hor a na túru,
od všeho se oprostí, vypne telefon a jde prostě na túru
a užívá si procházky se svým psem.
A Rex byl...
opravdu dobrým rozhodnutím.
Víte, v mnoha ohledech mi to pomohlo přestat přemýšlet o sobě,
o mých problémech. Přestal jsem přemýšlet o...
víte, o negativních věcech, jakýchkoliv, protože je to štěně.
Musíte se mu věnovat neustále, takže myslím na něj.
„Ach, podělal koberec. Vychcal se.“ Musím ho krmit.
Všechny mé problémy zůstaly za dveřmi a soustředím se na štěně.
Zbavil jsem se spousty agrese, mé úzkosti, ať už jsem cítil cokoliv... smutku.
Ok, a teď nemůžu dělat, co jsem byl zvyklý dělat neustále.
Soustředím se na uzdravení, na fyzioterapii.
Věnuji se tomu velmi zodpovědně.
A v ostatních chvílích
si dělám čas na přátele, na rodinu, na obchod, na práci,
na budoucí snahy, na Rexe.
Bylo to tak špatný?
Můžeme?
Deset... Devět ...
Osm... Sedm...
Šest... Pět ...
Držte to.
Tři. Dva ...
Panebože.
Chodím na fyzioterapii pětkrát do týdne.
Pojedeme asi tak...
- sedm minut. - Ok.
Jo.
Poslední tři měsíce jsem na tom kole dělal tohle
a mohl jsem jen poloviční pohyby, takhle.
A pak zpátky a zatlačit, zatlačit, zatlačit.
A pouhý týden zpátky jsem zažil tu celopohybovou revoluci.
Je to pět hodin denně.
Trvá mi hodinu, než se dostanu na kliniku.
Mám pocit, že chodím do školy nebo do práce, protože tam všechny znám,
takže se tam těším.
I když to bolí jako blázen.
...dva... a...
- To je to nejhorší, co jsem kdy dělal. - Podíváme se. Udělej to sám.
- Podívám se, jestli něco přidám. - To je bolest.
No tak.
- No tak. No tak. - Konec. Máš to?
Devadesát čtyři máš nejvíc.
Je to dlouhý proces, protože jsem začínal s rovnou nohou, rozsahem 0°
a cílem je dostat se zpět na 130, 135 °, kde je má druhá noha.
Úplně každá návštěva, na níž jdu, je jen o ohýbání nohy,
snaze proniknout zjizvenou tkání. Takže pracuji na opětovném nabytí rozsahu.
Ale jakmile získám větší rozsah, stehenní sval se stáhne,
Mám víc otoků, zánětů a bolesti,
takže je to skoro jako v posilovně.
Svaly natrhnete a necháte je zahojit.
Na fyzioterapii máte ten progres, který je bolestivý, bolí to,
je to zanícené... musí to nechat zahojit a pak znovu pokračovat.
Je to pomalé a může to být jeden nebo dva stupně.
Vždy, když jsem se posunul o další stupeň, byl jsem nadšený.
Zpočátku to bylo obtížné, protože jsem měl...
stále tam mám krevní sraženinu.
Představovala omezení pro terapii,
pro omezení průtoku krve a další techniky.
Tak jsem bral léky na ředění krve, aby se sraženina rozpustila
a já mohl dělat potřebná cvičení.
Ale myslím, že se soustředím hlavně na to, abych prostě mohl dělat normální věci.
Abych byl schopný běhat, jezdit na kole a plavat.
Vážně chci mít ty schopnosti zpátky.
Tak zatím. Hezký víkend.
Ahoj v pondělí.
- Ahoj v pondělí. Buď opatrný. - Budu, díky.
Nedělal jsem to až do doby, než mi bylo kolem 14 let...
Poprvé jsem objevil kulturistiku, když mi bylo možná 13 nebo 14 let.
Ale nešlo o tělo... Šlo o velké svaly.
Nevěděli... Nebyla to pro mě kulturistika, nevěděl jsem,
jak se tomu říká. Jen jsem se snažil mít svaly.
- Jo, máš osmičky. Dobrá? - Dobře.
Proboha.
DOHERTYHO GYM CITY MELBOURNE, AU
Pojď.
Dobře.
Posilovna, kam jsem šel, byla pod kopcem,
byl to malý garážový přístřešek, tam jsme cvičili.
A byly tam jen jednoručky, vzpěračská činka a všechno to železo.
Nebylo tam moc strojů, byla tam spousta volných činek.
Museli jsme dělat klíčový běh, což znamenalo, že jsme seběhli z kopce,
přes most k Turtlovu domu, z poštovní schránky jsme vzali klíč
běželi jsme zpátky, odemkli to a pak jsme mohli cvičit.
Můj starší bratr byl vždy silnější. Vždy jsem ho chtěl dohnat.
Byl to dobrý bojovník, svaly mu rostly opravdu snadno.
Byla to dobrá soutěž. Trénovali jsme spolu a tak.
Chodili jsme do posilovny hodně.
Vždy jsem se snažil zmenšit mezeru mezi mnou a Alexem, mým starším bratrem.
Vždy jsem se snažil vytvořit mezeru mezi mnou a mým malým bratrem Eddiem.
Bylo to neustálé utíkání a dohánění.
Byli jsme tam jen my. Občas další jeden nebo dva lidi, ale v podstatě jen my.
Jo, ta se mi líbí víc.
Pojď.
Dva.
Tři.
Čtyři. Napumpuj je. Pojď.
Na bench press tam bylo nejvíce 30 kilo.
Bylo to 30... Vzpomínám, jak jsem měl poprvé víc,
bylo to 35 kilo nebo kolik a pak už to šlo stupňovitě. Během roku jsem nabral hodně.
Nakonec, před tím, než zavřeli, jsem měl asi 90 nebo 100 kilo,
skoro 220 liber.
A bylo mi, nevím, možná 16 let nebo tak nějak.
- Příjmení? - Moger.
- Jméno? - Calum.
Tady bylo předoperační pro mou další operaci bicepsu.
- Kdy to má být? - Ještě úplně nevíme.
- Snad příští týden. - Dobře.
To byla poslední operace, na níž jsem musel,
tak jsem byl velmi netrpělivý, protože jsem si říkal:
„Ok, musím ji podstoupit a pak mohu začít na všem makat,
abych vše získal zpět.“ Předtím jsem totiž mohl trochu cvičit
ale nemohl jsem cvičit na 100%, protože jsem potřeboval napojit ten biceps,
mohl jsem cvičit, ale nakonec bych musel na operaci.
Pojď, Rexi.
Dal jsem si trénink s malým odporem a asi jsem to trochu natáhl.
Udělala se mi modřina a přestal jsem cvičit. Bylo to asi před čtyřmi týdny.
Co se týče operace, máte konkrétní datum, kdy byste ji chtěl podstoupit?
Přemýšlel jsem nad koncem příštího týdne, kdyby to šlo.
Důvod, proč jsem čekal, byl ten, že jsem nechtěl operaci bicepsu
ve stejnou sobu jako operaci stehenního svalu,
protože bych trčel na vozíku nebo tak.
Nemohl bych používat berle a byl bych úplně odkázaný na někoho jiného
a to já nechtěl.
Musel bych mít pečovatelku nebo někoho a já mám rád svůj prostor.
- Dobře, super.. - Mockrát děkuji.
- Vážím si toho. Jo. - Pojďte, vše připravíme.
Hej, kámo, kde máš vodítko?
Tak jdeme na to.
CALUM PODSTOUPIL OPERACI NÁSLEDUJÍCÍ TÝDEN.
JEHO PŘETRŽENÝ BICEPS BYL PODRUHÉ SPOJEN.
MĚSÍC PO OPERACI SE CÍTIL DOSTATEČNĚ DOBŘE, ABY ZNOVU CESTOVAL.
Ahoj, dobré zprávy.
Dotáhli jsme dohodu s SN Pro.
SN Pro tě chce pozvat do Moskvy.
A vypadá to, že ti pošlou harmonogram
s několika mediálními příležitostmi a jsme z toho velmi nadšení.
MOSKVA RUSKO
Calum von Moger!
Byl jsem v Rusku, měl jsem výstavu v Moskvě
a můj manažer měl během mého interview telefonát.
A kamarád, který mi dohlížel na dům byl na telefonu a řekl:
„Budou tvůj dům za 30 minut evakuovat, musíme hned jít.
Co chceš vzít?“ Nevěděl jsem, co se děje.
Mimořádné večerní zprávy: Kalifornie v plamenech
řádící inferno rozrůstající se od severu k jihu, lidé jsou nalézáni mrtví v autech,
jež byla na silnici odříznuta a obrovská snaha uniknout.
Řekl jsem, ať vezme Baze, mou agamu límcovou, a vypadnou.
Můj pes Rex už byl s hlídačkou psů, takže byl v pořádku.
Jo, to bylo jediné, na co jsem myslel. „Jen zvířata a tebe.
Vypadni tamodtud a modlím se za to, že nic neshořelo.“
Měl jsem celkem velký strach.
Velmi pravděpodobně byl můj dům v pořádku a oheň došel až
za plot a plameny dokonce šlehaly na zahradu.
Ale vítr se změnil nebo prostě ustal a pak zamířil do Malibu.
Ale bylo tam hodně zkázy, hodně zpustošení,
jo, všude spousta škody.
Hasiči, Bůh jim žehnej a všem podpůrným týmům
a každému, kdo přiložil ruku k dílu, aby pomohl.
Bylo to tam celkem drsné a hektické a bylo to těžké s dopravou
a cestováním a spousta... Stále se nedá jet do Malibu, je tam
uzavírka. Zavřené silnice, elektrické vedení na silnicích.
Nejspíš samá zkáza, spálená auta a podobné věci.
Každopádně vezmeme ty věci a poházíme nějaké jídlo.
Snad to zvířatům pomůže.
Víš, můžeme prostě takhle vzít slámu.
Hodit tam kupku.
Tak jo, prozatím to tak necháme.
Dal jsem na zem nějaká semínka pro veverky a tak.
A později dám pod tamty stromy nějaké seno.
Tak aspoň... Možná to hned nenajdou.
Nevím, asi jsou dávno pryč.
Ale pokud ne, mají tu nějaké jídlo.
To je to nejmenší, co mohu udělat. Dát jim vodu.
Potok byl vyschlý. Všechno bylo mrtvé. Nebyla tam žádná zeleň, žádná potrava.
Nemůžu popadnout dech, moc toho s tou nohou a rukou neudělám.
Ale všude tam budou strádající zvířata,
tak pokud žijete v takové oblasti, vezměte seno a nakrmte je.
Ahoj, jak se máš?
- Ahoj Calume, jak je? - Dobře, počkej.
Jenom to pauznu. A sakra. Dobře, co se děje?
Poslal jsem ti datum premiéry Biggera, jen jsem se chtěl ujistit, že to máš.
Fakt? Jo, přišel mi email.
Mám oblek na červený koberec
a pak mám smart casual pro ostatní příležitosti.
Myslím, že hezký tmavý oblek s bílou košilí
bude více než vhodný.
Poletíš se Stevem Jonesem.
Steve poslal itinerář, já ti ho přeposlal, tak ho máš.
Jo, skvělé. Super.
Zní to dobře, těším se.
Jo. Uvidíme se ve Vegas.
LAS VEGAS NEVADA
GREENSPUNOVA BUDOVA
ZDROJ
Díky, že jste s námi. Posloucháte pořad Jazz a další na Rebel HD2, na 91,5.
Dnes k nám zavítali zvláštní hosté.
Páni stojící za příběhem Arnolda Schwarzeneggera
a bratrů Weiderů, kteří ho objevili.
Tento snímek se nazývá Bigger.
Fitness průmysl rostl obrovským tempem
a začalo to prostupovat vše, zejména mezi mladými lidmi.
A říkal jsem si, že bylo důležité, aby ti lidé věděli
kdo to celé stvořil.
Bylo to úžasné, protože jsem k Arnoldovi dlouhou dobu vzhlížel
a to, že jsem ho měl hrát ve filmu, pro mě
bylo jako splněný sen, protože žil život,
o jaký jsem usiloval.
Víte, s kulturistikou a s těmi dalšími věcmi,
bylo pro mě tak nějak přirozené.
Když jsme vytvořili scénář, naší obavou bylo,
že kdybychom neměli nikoho, kdo by vypadal jako Arnold a zněl jako Arnold
a byl stavěný jako Arnold,
tak by to lidi opravdu otrávilo a vypadalo by to neautenticky.
Ty jsi očividně trefa do černého s tvou fyzickou stránkou a hereckými schopnostmi
a také tak vypadáš... máš velmi podobnou stavbu obličeje,
ale i to, že máš určitý šarm, který má i Arnold.
- Ano. - Bez toho šarmu by to nikdy nefungovalo.
Bylo hezké vidět, jak to vzniká a bylo to jednou tak dobré tím,
že jsem měl u sebe rodinu, bratry a přátele, aby to zažili.
Myslím, že to bude okamžik, kterým...
se dá všechno do pohybu a přijde snad víc okamžiků, jako je tento.
Ahoj, Arnolde.
Jmenuji se Joe Weider.
- Já vím, četl jsem ty knihy. - Ano.
- To jsou mé časopisy. - IFBB.
To je má federace.
- Viděl jsem vaše fotky. - A já mám tvé fotky. Podívej.
Chci své svaly zpět, vážně. Chybí mi.
Budu se chtít dostat zpět aspoň na 104 nebo
nebo 106 kilogramů, protože se cítím... cítím se při té váze dobře.
Ale jsem velmi trpělivý. Vybudoval jsem si velkou trpělivost.
Poslouchám mého fyzioterapeuta a řídím se časovými úseky,
kdy bych měl nechat svaly uzdravovat a kdy opravdu mohu zase začít trénovat.
Ale nebudu se litovat, nebudu z toho nikoho obviňovat, kromě sebe,
nenechám to, aby mě to zlomilo.
Zase si to všechno vybuduji
a dokáži, že mohu zažít velkou překážku a mohu spadnout na úplné dno propasti
a dokáži se vyhrabat.
Takže jsem musel. Přestal jsem se upínat k faktu, že je kulturistika blízko.
Musím se držet zpět po celý zbytek roku.
Žádná kulturistika.
A svým způsobem je to požehnání, protože mě to vytáhlo z téhle...
z další bubliny, ve které jsem žil, ten fitness průmysl a soutěžení a tak.
A když je to všechno pryč a nemůžete to dělat, začnete vidět,
že to není konec světa.
O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI
Ahoj, doktore Banffy.
Jak to jde? To je Calum. Teď mi přišel zmeškaný hovor.
A jen jsem se chtěl zeptat, jestli je pro mě dobré,
když začnu znovu trénovat.
Cítím se trochu lépe.
Jo, ne moc tvrdě.
Jo, jen tak na 50 %. Dobře.
UPROSTŘED ZOTAVOVÁNÍ DOSTAL CALUM MODELINGOVOU PRÁCI PRO GUCCIHO KAMPAŇ.
Jsem na Sicílii, jsem tu na týden focení pro Gucciho.
Je to dost úžasné místo.
Je to asi měsíc od doby, co jsem cvičil doma v garáži,
to byla první etapa a teď jsme o čtyři týdny dál.
Tak se podíváme, co mám pod kapotou.
Cvičili jsem několik týdnů... a jsem připravený odrovnat pár lidí
na internetu. Prostě dám hejtrům něco dalšího, co můžou, kurva, hejtovat.
CALUM VON MOGER SE NADÁLE SOUSTŘEDÍ NA ZNOVUNABYTÍ FYZICKÉ FORMY.
KAŽDÝ DEN TRÉNUJE SVALY A SOUČASNĚ ROZVÍJÍ SVOU HERECKOU KARIÉRU
A SVOU PŘÍTOMNOST NA SOCIÁLNÍCH SÍTÍCH.
Překlad titulků: Štrunc